Nedräkning!
På rymdmacken får Peo en chock när han tycker sig se sin taxichef.
50!
Garsson säger att det måste ha varit inbillning. Peo fortsätter berätta.
40!
Mira, Glen och Henrik styr nu Aliens skepp mot Jupiters baksida.
30!
Enda bråket ombord är om vem som ska vara kapten. Alien utser Mira.
20!
Mira kör rakt mot det svarta hålet och skeppet börjar skaka våldsamt.
Tio, nio, åtta, sju, sex...
...fem, fyra, tre...
...två, ett, noll!
Det är som om man var där på skeppet – du berättar så sagolikt!
Tack. Men skulle inte du lifta vidare?
Jag måste få reda på hur det slutar. Berätta nu! Ni skulle precis...
Vänta. Det är något konstigt här.
Nån har suttit i min stol. Nån har ätit ur min skål.
–Titta! Nån har sovit i min säng. –Du har ju varit på plattformen.
Just precis! Och ingen annan kan komma in här utan lasernyckel.
Ulla kan inte ha kommit hit. Det måste vara taxichefen!
Peo Persson, nu tar vi det lugnt. Vi sätter oss och reder ut det här.
Peo, din chef är chef för ett taxibolag.
–Sysslar de med rymdtaxi? –Nej. Han är på jorden.
Då är den saken bevisad.
Man kan inte vara på jorden och i rymden samtidigt?
Alltså har inte din chef varit här. Nu ska vi dricka blask.
–Du har nog rätt. Jag är överarbetad. –Hu!
Nu gör vi så här: vi återställer vätskebalansen...
...och du berättar om Mira och de andra och kommer på andra tankar.
Det är rätt medicin just nu.
–Bäst att kolla att ingen är där. –Gör du det.
–Vi var på väg mot det svarta hålet. –Och det skakade och blinkade.
Men skulle Mira hinna trycka ner hyperrymdknappen i tid?
Du måste klara det!
Jag ska visa Glen!
Wow!
Killar, lever ni?
Tjejer vid ratten!
Det kändes som att bli sönderdelad i atomer och ihopsatt igen.
Eller pressas genom ett nyckelhål.
Undrar hur Peo mår där inne i röken.
–Ah! Jag somnade visst. –Skojar du?
–Du borde sluta med den här. –Lägg dig inte i det.
–Jag är vuxen. –Frågan är hur länge.
Vilken vacker planet. Kom och titta!
–Det är så vackert! –Det är ju månen.
Nej, enligt färddatorn är vi mer än 10 000 ljusår från vår måne hemma.
–Det ser ut som om det brinner. –Nej, det är en svavelrik atmosfär.
Vad gör vi här, då?
Kom, så får du se.
Vad har han nu kokat ihop, den där Alien?
Vad är det här?
Här är ett skåp som vi ska fylla med olika livsformer från olika planeter:
Djur, växter och hybrider.
–Ska det bli en djurpark här? –Ja, och här är din bur.
–Vad ska det vara till? –Det har vi inte fått information om.
–Vi vet att det är väldigt viktigt. –Det är ett topphemligt uppdrag.
–Så hemligt att vi inte själva vet. –Bah!
–Det är varmt med den här. –Du är röd i ansiktet, Peo.
Du tycker att det är pinsamt att du var så sur hela tiden.
Jag var vuxen och bestämd.
Jag tror att du var sur. Vad skulle ni ha i skåpet?
Jo, ungdomarna gick till Alien...
Om fyra timmar kommer ni att landa på Zoltzy, den gula planeten.
Zoltzy har samma massa som jorden, så människan kan gå och stå som vanligt.
Ta inte av er hjälmarna, atmosfären innehåller dödliga mängder svavel.
Trots detta växer en sorts mossa på bergstopparna–
–som ni ska söka reda på, samla in och ta med till det blå skåpet.
Ni kommer att bli nedstrålade nära en av planetens många vulkaner.
Därifrån tar ni er upp på ett berg och samlar mossa.
Ni måste ta er tillbaka till samma punkt som ni kom från.
Under era två timmar på planeten åker skeppet exakt ett varv–
–och strålar upp er rakt ovanför er.
Om ni missar den tiden räcker inte luften i era dräkter–
–och ni blir kvar på den gula planeten...för alltid.
Utrustning finns i planetmodulen. Lycka till!
Henrik, Glen, Mira, på med rymddräkterna!
Etta tvåa, etta tvåa. Kom.
Trea fyra, trea fyra. Kom.
Heter det kom-radio för att man säger "kom" hela tiden?
–Glen till Mira. Kom. –Mira till Glen. Vad är det? Kom.
Glen till Mira. Du ser ut som Zogin i den där hjälmen. Kom.
Mira till Glen. Tur att du har hjälm. Klart slut.
Vem stannar kvar på skeppet? Någon måste hålla oss i omloppsbana.
–Ni kommer att behöva en amerikan. –Kan inte Peo stanna?
Det var inget.
Vem stannar, då? Jag skulle vilja landa, för jag behöver öppna ytor nu.
Zonkofonerna?
Hur kunde det ringa i de där zonkofonerna?
–Partikeldualitetsprincipen. –Part...?
Det lärde jag mig av Henrik. Jag ska visa dig.
Här har vi planeten jorden...
...och här har vi rymdskeppet med zonkofonerna.
Tricket är att här på en relästation på jorden–
–finns likadana partiklar, tvillingpartiklar–
–som reagerar exakt likadant. Principen upptäcktes 1994.
–Men vem hade numret till er? –Det var Aliens kompisar.
Alien ville inte ha kontakt direkt, så han använde sig av barn på jorden.
Varje gång vi hamnade i knipa–
–så ringde något klokt barn på jorden och hjälpte oss.
Ungdomarna var på väg att bli osams om vem som skulle stanna kvar ombord.
Men då ringde zonkofonen. Det var Michelle från Kalmar.
Michelle: Jag tycker att Mira ska stanna för hon är bäst.
–Varför? –Hon är bäst på att köra rymdskeppet.
Peo: Michelle ansåg alltså att Mira skulle hålla skeppet i omloppsbana.
Efter vissa protester var Mira ändå tvungen att se det förnuftiga i det.
–Du då, Peo, skulle du också stanna? –Soffan lockade förvisso.
Men att släppa i väg ungdomarna ensamma i chefens taxi–
–var inte att tänka på.
–Skulle ni åka taxi till planeten? –Ja.
Under upp- och nedstrålning behövs en skyddande kapsel.
Taxin skulle fungera som månlandare.
Okej, grabbar, dags för nedstrålning. Ni har två minuter på er.
Det här kommer chefen att gilla.
–Jag struntar i den här. –Och andas in svavel? Det är giftigt!
Varför kan inte Alien åka ner själv och plocka sin gamla mossa?
Peo, det här är ett äventyr!
Skynda er! Det är 30 sekunder till nedstrålning. 29, 28...
Killar, det finns väl inget vulkanutbrott eller rymdmonster–
–som kan skrapa lacken där nere?
–Hoppa in! –Okej.
...sex, fem, fyra, tre, två, ett, noll!
–Fritt fall, släng dig i väggen! –Som bungyjump utan bungy!
Det här stället ser ju festligt ut.
This is a small step for Peo, but a giant leap for Glen.
–Vad sa han? –Äh, amerikaner!
–Ser alla planeterna ut så här? –Då hade vi kunnat åka till månen.
Det hade vi klarat på en halvtimme! Varför krånglar han till allt, Alien?
–Det växer ingen mossa på månen. –Papphuvud.
–Pappskalle, heter det. –Om du föredrar det, surputte.
Nu är det dags att åka vidare. Vi har bara två timmar på oss.
Den bergstoppen ser väl närmast ut?
Titta vad ni har ställt till med. Det är inte klokt!
Hoppas vi får ut försäkring...
Och självrisken ska den där bläckplumpen få stå för.
Lugn, det ordnar sig. Du hade nog ändå inte fått in sportradion här.
Henrik till Mira. Kom.
–Mira till Henrik. Kom. –Expedition mini-mini-taxi här. Kom.
–Gick resan bra? Kom. –Den gick bra. Vi ska ge oss i väg.
–Får man hälsa? Kom. –Va? Kom.
Då vill jag hälsa till min rymdkapten Mira, till min mamma–
–till alla mina vänner och...till hela amerikanska folket.
Nu hinner vi inte prata mer.
Vi hörs igen om två timmar minus två minuter. Slut. Kom.
Lycka till med allting och Zogin hälsar. Klart slut.
Hörde du, Zogin?
Äh!
–Kom nu så åker vi. –Åker?
Hade ni tänkt gå? Ni ska då krångla till det på alla sätt!
–Men, jag vet inte... –Funkar motorn, då?
Ja, atmosfären här är fylld av svavel, men det finns syre också.
–Då har taxigubben rätt. –Något säger mig att vi borde gå.
Äh, kom nu!
Om rymdskeppet går sönder så fixar vi det, Henrik.
–Vart vill herrarna åka? –Vi hade tänkt oss den bergstoppen.
–Vi vet inte vad den heter. –Mount Peo!
Så där! Nu är vi i radioskugga.
De är på andra sidan planeten så vi kan inte få kontakt.
Jag är därmed ledig.
Autopiloten håller omloppsbanan. Och jag...
Jag tror att jag ska kolla en grej.
Nu var det stopp.
Längre än så kom vi inte. Det blir 165 kr jämnt.
Till er unga som inte är så insatta i dricks kan jag säga 200 jämnt.
Visst. Sätt det på Aliens räkning.
Den där folkölen som jag fixade till dig var nog värd 2 000 kr.
Vi kan säga att det jämnar ut sig.
Nu får ni ge er i väg och plocka något fint, små blomsterflickor.
Jag stannar i taxin och vaktar.
Skönt att nån vaktar bilen på en obebodd planet.
Annars kunde ju nån av den obebodda planetens "oinvånare" stjäla den.
–Jag hörde det där. –Kom, så går vi.
–Det här kan inte bli så svårt. –Intressanta stenar.
–De ser inte ut som något på jorden. –Nej, inte alls.
Det är nånting som låter här inne. Lyssna!
Jag önskar att det fanns ett nyckelhål här.
Jag vet att man inte får gå in, men jag vill veta vad som finns där.
Tänk om det finns en kommandocentral som är fylld med riktiga Aliens.
Undrar hur de ser ut. Knappast som den tecknade figuren i alla fall.
Tänk om det finns, här bakom dörren–
–massor av varelser från någon annan planet.
Ska jag öppna?
Ja!
Nej, jag vågar inte!
Nu är du faktiskt larvig, Mira.
Så länge du har farmors amulett är det ingen fara med nånting.
Å, nej!
–Vad var det bakom dörren? –Det får du höra senare.
Jag tror att det var en kommandocentral med monster.
Säg till innan du fortsätter så jag hinner hålla för öronen.
Om du lovar att byta H34-or på landningsbanan.
–Jobbar jag för dig? –Ja, om du vill veta hur det gick.
–Åh! –Det var för klent. "Åååh!"
Ååå!
Vill du höra mer? Lovar du att byta H34-or? Bra. Så här var det:
Yes! I did it! Förste man på Mount Peo!
Glen, ska jag vara kvar här?
Peo! Peo! Här är vi!
Skrik inte så förbaskat. Jag hör vartenda ord ni säger.
–Här är vi i alla fall. –Jag trodde vi var här för att jobba.
Ta det lugnt.
Peo: Efter min påminnelse om uppdragets brådskande natur–
–satte letandet i gång. Snart hittade Glen mossa under den vilande Henrik.
Där! Bra, Glen!
Triumf på berget – och en välbehövlig paus för expeditionens ledare.
–Aaa! –Skrik inte. Vi hör vartenda ord!
–Det är bara en sten, Peo. –Ser jag väl! Jag satt och drömde.
–Om jag hade fått hjärtattack nu... –...så hade vi betalat självrisken.
Sätt på taxametern nu.
Om en halvtimme ska vi vara på exakt samma ställe som vi kom från.
Annars blir vi kvar här tills det växer mossa på oss.
Exakt samma plats? Hur ska vi hitta tillbaka?
–Följ hjulspåren, papphuvud! –Papphuva mig hit...!
Du kan säga "pappskalle" – eller "pucko".
Peo: Vi åkte mot uppstrålningsplatsen.
Mira fick zonkofonhjälp av Christian från Hult att hitta sin amulett.
Jag hittade den!
–Garsson: Hade inte du lagt den...? –Peo: Jag hade städat lite ombord.
–Det var ju dumt att städa bort... –Vill du prata om städningen ombord?
–Blev du sur nu? –Nej, men lyssna på rätt saker.
På väg mot uppstrålningsplatsen blev marken allt hårdare.
Till slut såg man inte hjulspåren.
–Spåren tar slut här! –Här blev vi inte nerstrålade.
–Åh! Vad gör vi nu? –Jag visste att vi skulle ha gått.
Shit! Shit! Hur ska vi nu hitta rätt plats?
Vi har ju kört lika länge tillbaka, det borde inte vara långt härifrån.
Hur ska vi veta var strålen slår ner?
Det trodde jag att rymdgenier som ni tänkte på.
Å, nej!
Jag vill inte bli kvar här!
Hur ska de komma tillbaka, och vad finns bakom den hemliga dörren?
Några svar får du nästa vecka.
Till dess: ta hand om planeten jorden – allt kan hända i rymden.
♫ Våra liv blev en saga
♫ utan regler och lagar
♫ Men är det nån som vet
♫ om resan har ett slut?
Textning: Maria Gratte (c) Sveriges Television AB